ma olen maa peal võõras ja paljalt rändaja mu eluase taevas seal on mu isamaa siin rändan ristirada seal vaimu väsinud arm võtab kosutada kõik vaev on lõpetud  mu terve aeg ja elu mis muidu oli ta kui paljas vaev ja valu kui vara olen ma nii mõnda pikka päeva ja ööd ning hommikut näind üksi rasket vaeva mis hinge koormanud  küll ilma hädaorus torm mind on takistand mind mitmes hädamarus kõu kangest hirmutand küll kadedust ja viha ehk olin süüta ma sain mina küllalt näha ja olen kandnud ka  nii võtsid kannatada ju usuvanemad et meile märgiks saada kui hädad tõusevad kui mitmed kiusatused on nendest üle käind kui mitmed ahastused on neile vaeva teind  siis käia nende rajal ma tahan kõigiti kuis paremat ka mujal ma võiksin nõudagi mu kohus kannatada ja vaprast võidelda kes siin ei taha seda see taevasse ei saa  nii ilmas elu a ada ma püüan vaiksesti ei taha kaua jääda ta võõra telgisse ma kõnnin sinnapoole kus minu kodumaa kus isa rinna naale võin julgest uinuda  mu õige isamaja näe ta on üleval kus inglilaulu kaja viib kiitust issandal kes oma taevajõuga kõik peab kanges käes kes oma targa nõuga kõik saadab armu väes  jah sinna soovib süda ning ihkab ammugi siit kus ma nägin häda vaim väsind koguni sest mida kauem elu mul kestab ilmas siin mul seda rohkem valu ja suurem hingepiin  mu päevad siin on kurjad mul palju ahastust oh issand kes mind varjad too mulle lunastust oh võta lõpetada mu raske rist nüüd sa mu valu vaeva saada mu päästja minema  kus olen viivitanud siin pole kodumaa kui sihile ma saanud jääb minust maha ta ja mis ma varaks võtnud kõik seegi maha jääb kui olen hinge heitnud mul hauas ase saab  sa aga hinge ilu mu elu valgeke mul annad ise elu läen surmaunele sa viid mind eluveele seal kus on rahumaa mind armupäikse eele kus ise paistan ka  seal olla tahan ikka ei enam võõrana ja jääda nende sekka kes hiilgvad krooniga ma hinge iluduses toon au su nimele seal pühas päranduses ma hingan vaiksesti 