ma olen kui reisija tormisel merel kes purjetab sünges ja pimedas öös ei karda ma siiski neil mässavail vetel sest jeesus on abimees hädade sees  kui tema on kaasas ma julge võin olla sest iial ei hukku siis tormis mu laev vaid usus näen selgesti kodumaa randa kus igavest möödunud häda ja vaev  kui tihedalt ümbritseb õudus ja udu ta sõnast mul särab veel valguse kiir kõik ahastus unub sest ligineb kodu vaat ees juba paistabki kodumaa piir  küll möllavad murravad vihased lained ma rõõmustun siiski sest reis lõpeb pea siis möödunud kurbus ja ahastustunnid ei vahutav meri mind neelata saa  pea taevasel rannal ma ankru võin heita ja tänada päästjat kes aidanud mind siis unustan kohe kõik häda ja vaeva sest jäädavast rahust seal täitub mu rind  siis vaikinud tormid ja koju ma jõudnud kus õndsate hulgad mind ootavad ees ei enam seal ähvarda hukata lained vaid igavest hingan siis taevases aus 